ЛОНДОН, 29 ЮНИ 1613 г.
ИЗНАСЯ СЕ ПРЕДСТАВЛЕНИЕ НА "ХЕНРИ VIII" НА ШЕКСПИР
В ТЕАТЪР "ГЛОБУС".
ПИЕСАТА СЕ РЕКЛАМИРА С АЛТЕРНАТИВНОТО СИ ЗАГЛАВИЕ:
Всичко е истина
ПО ВРЕМЕ НА СЦЕНА 4, ДЕЙСТВИЕ 1,
СЦЕНИЧНО ОРЪДИЕ ПРЕДИЗВИКВА ПОЖАР.
ТЕАТЪР "ГЛОБУС" ИЗГАРЯ ДО ОСНОВИ.
УИЛЯМ ШЕКСПИР СПИРА ДА ПИШЕ ПИЕСИ.
Ще взема коня ви, г-не.
Донеси ми ейл, момче.
Чухме, че е изгорял театър.
Кой?
Моят.
Вие сте Шекспир, поетът.
Разказвате истории. - Вече не.
Имах история, но така и не я завърших.
Ще я завършите ли вместо мен?
Приключих с историите. Няма да мога.
Напротив.
Лека нощ, съпруже.
Двадесет години, Уил.
Виждахме те все по-малко.
За нас си като гост.
Ще спиш в най-хубавото легло.
Почини си.
Мислех, че ще прекара целия си живот в Лондон.
Няма значение къде ще умре, а кой ще го наследи.
Аз съм наследницата му. И дъщеря ми Елизабет след мен.
Не и ако сестра ти му роди внук.
Или ние.
ХАМНЕТ ШЕКСПИР 1585 - 1596
Мислех си да направя градина.
Имаме градина.
Да, но не градина за кухнята или за цветя.
Специална градина за Хамнет.
Хамнет е в рая. Не му трябва градина.
На мен ми трябва.
По-различно е от пиесите в Лондон.
Донякъде, Марая. Но и е доста подобно.
Подобно ли? Не разбирам как.
Ами,
днес измерваме сцената.
Градината не е пиеса.
Да, но пиесата, градината, хлябът,
който печеш всяка сутрин,
всички те започват с идея,
с желание
да създадеш нещо красиво или полезно.
Хлябът започва с мая и брашно.
Точно така. Съставки. Ето, че разбираш.
Храсти, плетове, мая, брашно, реплики, актьори,
всички имат мечта, от която няма да се откажат
и която трябва да издържи на всякакви изпитания.
Времето ще се развали,
фурната ще изгасне, маята ще се вкисне,
а в моя случай колегите ти,
като прекрасния луд актьор Дик Бърбидж, ще се намесят,
и ще искат по-голямо представление за по-малко пари
и по-кратка пиеса с по-голяма роля за него.
Трябва да преодолеем тези изпитания,
без да изгубим мечтата от поглед.
И какво е усещането, когато всичко се получи?
Как ухае прясно изпеченият хляб?
Какво правиш тук, за бога?
Ето върху това не искам да пишкаш.
Няма да пишкаш върху това, както и върху това.
Съпруже!
Благодаря.
Трудно е да копаеш корени.
Ще го научиш.
Веднъж изкорених цяла гора
и я преместих през сцената.
Малко по-различно е в истинския свят.
Той имаше голям потенциал, Ан.
Почти не го познаваше.
Опознах го чрез стихотворенията му.
Стихотворения ли? - Да, стихотворения.
Детски драскулки,
но изпълнени с остроумие и забава.
Вече не пише.
Не.
Нито пък аз.
Не скърбиш за Хамнет, а за себе си.
Скърбя за сина си.
Сега.
Сега скърбиш за него.
По онова време написа "Веселите Уиндзорки".
Да.
Нужно е време.
Трябва да се научи пак да е съпруга.
Мъжът ми мисли, че си дошъл тук да умреш.
Наистина ли?
Тъкмо си купих пансион.
Не мога да умра поне 10 г. или ще се разоря.
Тогава защо се прибра у дома?
Свършиха ли ти историите?
Сузана, толкова дълго живях в измислени светове,
че май изгубих представа кое е истинско.
Кое е вярно.
Джудит казва, че нищо не е вярно.
Джудит е на 28 г. и още не е омъжена.
Вярно е.
Когато татко умре, ще потъна в мизерия.
Не, дете.
Получавам една трета, докато съм жива.
Докато си жива.
Ти си по-стара от него.
Сузана ще се погрижи за теб.
Сузана ще се подчини на мъжа си.
Нищо няма да получа.
Това заслужавам.
Джудит.
Ако не можеш да си простиш,
как очакваш Бог да ти прости?
Не очаквам.
Дойдох на това езеро,
когато ме уволниха от училището.
Знам, татко.
Синът на велможата учи безплатно,
но синът на крадец...
Мислех, че това е краят.
Обожавах това място.
И вие го харесвахте, деца.
Да.
Идвахме тук всеки ден.
Но Хамнет не влизаше във водата. - Не.
Не беше смел като Джудит.
Или дори като мен.
Но умът му беше смел.
Помня, че веднъж ме доведе тук,
за да ми покаже какво е написал.
Казах му,
че съм най-гордият баща в кралството.
И още е така.
Заповядай, скъпа.
Баща ти мисли за наследството си. - Ти мислиш за това.
Трябва и ти да мислиш.
Аз съм ти съпруг.
Което ме засяга, засяга и теб.
Всичко е наред.
Хапни още малко.
Благодаря.
Съпруже! Неделя е!
Неделя ли?
Тук не е Лондон.
Ако не дойдеш на църква, ще те глобят.
Добро утро.
Радвам се да ви видя.
Шекспир.
Още една неделя и пак си заел семейната пейка.
Надявам се да не се наложи да я освободиш
като баща си.
Аз не съм баща си, сър Томас.
Радвам се да видя, че копаеш.
Отказа се от пиесите си, за да не отвличат хората от Бога.
Песента на чучулигата отвлича ли те от Бог, Джон?
Не, разбира се.
Божие дело е.
Тогава, навярно за някои
аз бях чучулигата.
Дойдох за услуга,
но не искам да прекъсвам труда ти.
Ще ме потърсиш ли, когато приключиш?
Да, Джон. - Благодаря.
Сузана е добре, нали?
Да, добре е. Благодаря. - А Елизабет?
И тя е добре. - Чудесно.
Радвам се да го чуя. - Да.
Да.
Благодаря, Джон.
Добър ден, г-жо Хол.
Кажете на сестра си, че получих хубаво вино
и ще й подаря една бутилка,
ако ми се усмихне.
Ще й кажа, Том.
Добро утро, Лина. - Г-жо Хол.
Има пратка за вас. Франк.
Съжалявам.
Живак, г-жо Хол?
Съпругът ми е лекар.
Тя каза, че пратката е за вас.
Добро утро, Кейт.
Добро утро, г-н Смит. - Г-жо Хол.
Трябва ми плат.
Тънък за лятна рокля, черен на цвят.
Черно? За лятото?
Ами това синьо?
Съпругът ми не одобрява кича.
Ако зависеше от него, светът щеше да е тъжно място.
Всички щяхме да скърбим.
Спасителят носеше сукно,
а беше божествен.
Както и вие, Сузана, с всякакъв плат.
Господин Смит.
Аз съм омъжена жена.
Но не сте щастлива.
Това не е...
Трябва да кажа на мъжа си.
Нима?
Той знае.
Сузана.
Кучето на съседа ни проявява голям интерес към градината ми.
Джон Хол ме помоли да изгоня викария.
Нима не ме познава?
Мисли, че го харесваш. - Добър актьор съм.
Опитвам се да го харесам заради Сузана, но Джон е...
Лицемерен глупак?
Пуритан.
Колко смешно, нали?
Пуритан, който иска да закрие всички театри,
ще получи богатството на Шекспир.
Не е ли смешно?
Аз мисля, че е смешно.
Джудит,
няма да завещая богатството си на Джон Хол.
Не. Ще го завещаеш на светицата Сузана,
а по закон собствеността й му принадлежи.
Както и тялото й. Може да прави всичко с нея.
Ама че си станала, Джудит.
Навремето беше весела и щастлива.
Така ли, татко? Кога?
Преди Хамнет да умре ли?
Хамнет умря, а аз оцелях.
Джудит. - Така мисли.
Всеки път, когато прочете стиховете му,
които дори не струват,
си мисли: "Защо тя оцеля, а не той?"
"Златното момче си отиде,
а остана момичето.
Безполезно, безсмислено момиче.
Навремето беше много красива.
Беше радостна и щастлива,
но когато я видиш сега, е гневна кучка,
която още е тук.
Защо умря грешният близнак?"
Благодаря за вечерята, Ан.
Не казах нищо лошо. Не й дадох причина.
Толкова дълго пишеше чуждите думи,
че не виждаш какво стои зад тях.
Сър Томас, аз...
Пуританите протестират срещу старите обичаи.
Знам, че на някои от вас това не ви харесва.
Но си спомнете "Коринтяни".
Тези добри християни се осланят на честната си вяра.
Те са изрядни граждани.
Те са достойни, набожни... - Така ли, г-н Улмър?
Вярно ли е? Или са прелюбодейци?
Виждал съм Сузана Хол да ходи от дома на съпруга си
при Рейф Смит през нощта.
Ще си платиш за клеветата! - Ще го докажа!
Повече няма да ни казваш как да си спасим душите, г-н Хол.
Не и докато пуританските ви жени прелюбодействат като уличници!
Говорих с адвокатите. Ще го съдим за клевета.
Публично ли? - Клеветата бе публична.
Джон Лейн е опасен.
Със сигурност има идея как да докаже обвинението си.
Да го докаже ли? - Нима питаш?
Съпругът ти се страхува, че може да го направи.
Опасявам се, че е създал убедителна лъжа.
Ама че бедствие.
Как сполетя такова безупречно семейство като нашето?
Няма да ни съсипят за втори път.
Доведете обвиняемия.
Джон Лейн го няма, Ваша чест.
Няма ли го? - Изчезнал е.
Сузана Шекспир е била използвана най-долнопробно.
В отсъствието му Джон Лейн е признат за виновен за клевета
и ще бъде отлъчен от църквата!
Защо?
Защо този мъж наклевети нашата Сузана?
Предполагам, че за да очерни съпруга й.
Джон Хол е пуритан
и би превърнал целия град в такива.
Джон Лейн, от друга страна, обича да яде и да пие.
Затова ли не дойде в съда да се защити?
Аз...
Обсъдих въпроса с него.
Какво си обсъдил?
Попитах го дали е гледал "Тит Андроник".
Какво разбирам от пиеси?
Разкарай се.
Ще се видим в съда с теб и блудната ти дъщеря.
Едно от нещата, за които се разказва,
е чернокож злодей на име Арон,
а африканецът, който го играеше, беше величествен и ужасяващ.
Едно убийство да не съм скроил,
насилил или план за туй подготвил,
невинни обвинил, фалшиво клел се,
до кръв другари да не съм смразил
и уморил добитък на бедняци,
хамбар подпалил и зловещо викнал,
"Стопанино, гаси го със сълзи!"
Нерядко съм изравял покойници от техните гробове
и нощем пред вратите на приятели съм ги изправял.
Хиляда злодеяния съм сторил
тъй леко, както смачква се муха,
и мъчно ми е само, че не мога
да сторя десет хиляди от тях!
Видях го как
изтръгна сърцето на глупак, който го обиди.
Но можеше и да е нежен.
Един ден дивото му сърце се укроти
и той се влюби в дъщеря ми.
Сузана?
Да, но любовта им беше невъзможна.
Но се закле, че ако някога го потърси,
мечът, ноктите и зъбите му ще са нейни,
за да я защитят или да убият за нея.
Да го информирам ли за текущия й проблем?
Уил, гледах "Тит".
Актьорът, който изигра Арон, беше най-милият на света.
Беше прекрасен младеж, но Джон не го знае
и истината не бива да разваля историята.
Мислиш ли, че има истина
в това, което Лейн казва за Сузана?
Ами...
Между тях има студенина.
Виждали сме я.
Преди пет години им се роди дете.
Тя познава Рейф Смит.
И наистина купи живак от Лондон. Живакът е лек за сифилис.
Уил.
Сузана няма сифилис. Знам го.
А той? Болният не спира да пикае.
При него е така. Затова ли...
Затова ли не му ражда повече деца?
Потърсила ли е
утеха някъде другаде?
Сузана се страхува от Бог.
Не би изневерила на съпруга си.
Може би не е изневяра.
Джудит?
Може той да й е казал.
Възможно е, нали?
И честно казано, татко, ако ти се роди внук,
има ли значение дали е вярно?
Грижа ме е да не клеветят Сузана. Бъди сигурна, че е вярно.
Нищо никога не е вярно.
Днес ти съчиних още една поема.
Искаш ли да я чуеш?
Хамнет?
Уил?
Ан?
Той беше тук.
Винаги ще е тук, Уил.
Пиесите в Лондон тъкмо са свършили.
Ще е пълно. - Ако ти липсва Лондон,
защо не се върнеш? - Искаш ли?
Няма значение, важното е, че не искаш да си с нас.
Какво казваш, Джудит? - Върна се да жалееш за Хамнет.
Да жалееш за покойния си син
и да му изкопаеш градина.
Не, ние го оплакахме, татко.
Оплакахме го, когато почина,
но изглежда, че сега пак ще го оплакваме,
сякаш гробът му е прясно изкопан,
защото изведнъж намери време.
Мери си приказките!
Ако не ме уважаваш, уважавай поне себе си.
Ако си го оплакала, почети паметта му.
Нима не я почитам?
Вземи пример. Ако нямаш таланта му,
бъди добра и усърдна като него,
защото си пилееш живота!
Знам каква мислиш, че е целта на женския живот.
Знам какво искаш от мен.
Господин Шекспир?
Не искам да ви преча. - Добре.
Отлична новина. Довиждане.
Исках само да ви питам...
Започни да пишеш, ако искаш да станеш писател.
Може ли... - Нямам любима пиеса.
Харесвам еднакво драматурзите
и да, жените трябва да играят женските роли,
както е практиката в Европа. А сега ме извини.
Исках само да попитам откъде знаехте.
Какво? - Всичко.
Дори не знам как да прогоня охлювите от ружите.
Изследвали сте всяко кътче на света,
можете да преминете през всяко изпитание на душата.
Как?
Откъде знаете?
Това, което знам...
Ако го знам и не казвам, че е така,
но си измислях.
Казват, че сте учили до 14 г. Не сте пътували.
Как си го измислихте? - Дойде отвътре.
Отвътре ли?
Да.
Всичко, което съм правил или виждал,
всяка книга, която съм чел, всеки разговор, който съм водил,
включително и този, Боже опази.
Ако искаш да си писател
и да говориш на другите и за другите,
първо говори от свое име.
Вгледай се в себе си.
Потърси съдържанието на душата си,
човечността си.
Ако можеш да си честен със себе си,
каквото и да напишеш,
всичко ще е вярно.
Ако не можеш да спасиш ружите ми,
остави ме да оплача мъртвите.
Тогава защо?
Защо спряхте да пишете?
Довиждане.
Добро утро. Бъчва бира
и три гарафи вино, ако обичаш.
Обичайната ти поръчка и обичайният ми отговор.
Омъжи се за мен, Джудит. Ще ти върна усмивката.
И на всяка друга жена. Преследваш ги всичките.
Да, но предложих само на теб. - Не се ли умори?
Спомням си едно момиче,
което беше най-красивото и най-щастливото.
Спомням си как се смееше.
Искам да видя жената, която щеше да стане това момиче.
Защото определено не си ти.
Господине!
От графа на Саутхемптън.
Ан? Ан.
Графът на Саутхемптън пътува на север
и ми писа, че понеже ще мине наблизо,
иска да си поговорим малко.
Чу ли ме, Ан? Графът на Саутхемптън.
Чух те.
Помня първия ден, когато чух за твоя приятел, графът на Саутхемптън.
В същия ден, когато публикуваха стихотворенията.
Нарекоха ги сонети.
Няма да съм против, защото не мога да чета ли?
Но много хора могат, дори в малкото ни градче.
Включително едната ти дъщеря.
Ан, публикуваха ги незаконно,
без разрешението ми.
Но ти си ги написал и хората ги четат.
И след като ги прочетат, се питат: "Коя е тя?
Коя е смуглата дама, в която е влюбен?"
Бяха просто стихове. -"Красивият мъж"?
Бяха просто стихове. - Не ми отговаряй.
Не искам да знам.
И тогава не исках, и сега не искам.
Но хората казваха кой може да е.
И сега той ще дойде в дома ми.
Толкова години, Уил,
се тревожеше за репутацията си.
Помисли ли поне веднъж за моята?
Чух за почетния ти гостенин
и разбрах, че вече наближава града.
Ще ме представиш, разбира се.
Предлагам да дойде да си почине в Шарлкот.
Ще му е по вкуса.
Ще те помоля да се присъединиш. Най-добре сам.
Не искаме да изморим Негова чест.
Приберете се.
Ще посрещнем Негова чест.
Добре дошли в Стратфорд на Ейвън.
А вие сте?
Сър Томас Люси от имението Шарлкот, Ваша чест,
и член на парламента.
Мога ли да ви представя на съпругата си?
Имаме ли работа? - Ами...
С някаква молба ли идвате?
О, не. Исках само да ви поканя...
Тогава отстъпете, сър Томас. Не желая компанията ви.
Идвам на посещение на най-великия мъж в кралството.
След Негово величество.
Проклета наглост. Ама че дребнав член на парламента.
Май всеки може да си купи звание.
Толкова пъти ми се е подигравал.
Защо му позволяваш?
Какъв е? Синът на нечий син.
Нищо повече.
Цялата му гордост и напереност идват от факта,
че се е родил от слабините на предишно нищожество.
Също като мен. - Не.
Аз съм синът на нечий син, Уил.
Хенри Ризли, син на Хенри Ризли.
А ако не бях синът на Хенри Ризли,
тогава твоят Томас Люси
въобще нямаше да ме погледне.
Ти, от друга страна. - Аз съм синът на крадец.
Синът на Аполон, Уил.
Богът на поезията, на истината.
Най-добрият,
най-завършеният
и най-красивият ум, който е съществувал на този свят.
Е,
защо си толкова нищожен, Уил?
Нищожен ли? - Защо си толкова нищожен човек?
Ваша чест...
Омагьосваш тълпите с перото си,
но раболепничиш на сър Томас Люси.
Раболепнича? - Имаш повече талант
от всички други поети заедно,
а живееш най-нищожния живот.
Не мисля, че е така, Ваша чест.
Стига, Уил. В сравнение с Кид?
Или Марлоу?
Това се казва мъж.
Как живееше само! Шпионин, авантюрист, чукаше се за Англия.
С момчета, момичета. Момчета и момичета.
Знаеше как да живее.
Но умря. Не можеш да спечелиш всички битки.
Всички умряха, Уил. Марлоу, Грийн.
Наричаше ме парвеню.
О, да, парвеню. Виждаш ли, още се засягаш.
Кид, Наш...
Спенсър.
Всички умряха.
Алкохолът и страстите, сексът и насилието ги убиха.
Животът ги уби.
Но ти...
Ти оцеля.
Да, оцелях.
В хубавата си къща. - Няколко къщи.
А колко струваше гербът ти, Уил?
Двайсет паунда. - Двайсет паунда.
Човекът, който написа "Хамлет", "Хенри V" и "Макбет",
"Ромео и Жулиета", плати 20 паунда, за да е джентълмен.
Защо ти пука, Уил?
Навремето глобили баща ми, защото не отишъл на църква.
Можете ли да познаете защо?
Свещеникът е бил протестант?
Чувал съм слухове,
че роднините ти си падат католици.
Причината не е толкова духовна. Не отишъл на църква,
защото дължал пари на половината паство.
Баща ти щеше да ми хареса.
Да, хората го харесваха.
Аз също.
Трябва пак да пишеш.
Лондон се нуждае от теб.
Аз се нуждая от теб.
Остана ни само Джонсън.
Смее ми се, защото не говоря гръцки
и не знам дали Бохемия има крайбрежие.
Защо ти пука какво мисли? Ти написа "Крал Лир".
Пука ми, защото е важно, Ваша чест. Поне в Англия.
Сам съм постигнал всичко
и затова съм подозрителен.
Навярно винаги ще съм подозрителен.
Но имам пари, къщи
и герб.
И имаш стиховете си.
За бога, имаш поезията си.
Каква поезия само.
Каква красива...
Красива поезия.
И част от нея...
Част от нея написа за мен.
Да.
Да, Ваша чест.
За вас.
Остарях.
Написа в сонетите си, че ще стане така, негоднико.
Но красотата, която вдъхнових в теб, ще остане вечно млада.
И след хиляда години,
когато хората четат тези редове,
ще бъда млад.
И още жив.
В сърцата на неродени любовници.
Бяха предназначени само за вас.
За никой друг, нито роден, нито нероден.
Само за вас.
Просто ме ласкаеше.
Заслужавах да ме ласкаеш.
Да.
Просто ласкателство.
Само че...
Думите идваха от сърцето ми.
Тогава бях по-млад.
По-млад и по-красив.
Красив, какъвто винаги ще бъдете.
Когато в спор със мрачната съдба
си спомня моя минал в скръб живот,
аз пълня свода с горестна молба
и питам го защо съм тъй наказан,
и искам като този да съм богат,
и като онзи хубав и прославен,
желая чуждото изкуство и талант.
Което носи ми наслада, най-малко се желае.
И в мислите си сякаш се намразя.
Но за теб се сещам
и това ми стига
с радостния глас на чучулига
да запея химни за деня.
Да, твойта обич дава ми криле
и смяна не желая със крале.
Да, както казах,
ти ме ласкаеш.
Не, това е истината.
Винаги съм се осмелявал да мечтая.
Да мечтаеш ли?
Уил? - И навярно,
дори и малко, беше взаимно.
Взаимно ли? - Може би вие също...
Забравяш се, Уил. - Аз...
Като поет нямаш равен
и аз, като всеки с ум или сърце,
съм твой покорен слуга.
Но като човек, Уил, нямаш право да ме обичаш.
И като окачиш евтин щит над вратата си,
нищо няма да се промени.
Трябва да тръгвам.
Довиждане.
Дойдох да посетя поета
и сега ще се сбогувам с него.
Когато в спор със мрачната съдба
си спомня моя минал в скръб живот
аз пълня свода с горестна молба
и питам го защо съм тъй наказан,
и искам като този да съм богат,
и като онзи хубав и прославен,
желая чуждото изкуство и талант.
Което носи ми наслада, най-малко се желае.
И в мислите си сякаш се намразя.
Но за теб се сещам
и това ми стига,
с радостния глас на чучулига
да запея химни за деня.
Да, твойта обич дава ми криле
и не желая смяна със крале.
Уилям Шекспир.
Приятелят ти, графът,
не е взел съпругата си със себе си.
Може би не харесва женската компания.
Сигурен съм, че с графиня Елизабет
имат най-щастлив брак.
Какъвто искам и за теб.
Защо не се омъжиш?
Мисля, че си много красива.
Но не и аз. - Виж се в огледалото.
Нямам огледало. Не харесвам човека в него.
За бога, дъще, това е ужасна мисъл,
защото прекарваш времето си сама.
Да, но е така. - Ами деца?
Всички жени искат деца. - Очевидно.
Не искаш ли дете?
Да не искаш да заменя Хамнет?
Искам да кажа... За твое добро.
Съпруг и деца за дружба и подкрепа.
Може би не мисли, че бракът ще й ги осигури.
Така ли е, Джудит?
Видя нещастието на майка си и реши, че ще си стара мома,
вместо мъжът ти да не ти обръща внимание.
Не съм казала, че съм нещастна. - Не,
но въпреки че пиша чуждите думи,
понякога виждам какво стои зад тях
и няма да търпя повече.
Работих неуморно за семейството ни.
За себе си. - Аз съм главата на това семейство!
И ти дадох хубава къща и прислуга.
Пращах ти пари. Това не е ли подкрепа?
Имаш две прекрасни дъщери, умен син и съпруг,
който винаги мисли за теб.
Това не е ли повече от дружба?
Аз издигнах това семейство!
Геният ми донесе слава и богатство на нашия дом.
Да, моят гений! И него ли да игнорирам?
Да игнорирам Божия дар,
за да остана в Стратфорд
и да шия ръкавици,
за да се чувстваш по-оценена?
Нямаше ме, когато Хамнет умря. Да, знам го!
Чумата ни го отне!
Чумата уби милиони и щеше да ни го отнеме,
независимо дали съм в Стратфорд, Лондон или някъде на пътя!
Знам, че изгубихме сина си!
И ме нямаше!
Колко пъти да го кажа? Нямаше ме!
Изгубихме талантливото ни момче, а...
Хамнет не беше талантлив!
Какво? - Джудит, недей.
Какво искаш да кажеш? - Беше красив,
но не беше талантлив.
Джудит, казах ти, недей.
Аз ги написах. - Какво си написала?
Стихотворенията.
Стиховете, които толкова цениш,
изпълнени с остроумие и забава.
Аз ги измислих.
Хамнет просто ги записа.
Тя малко му помагаше. Това е всичко.
Не, аз ги измислих. Всичките.
Не. - Хамнет беше мил и сладък,
но не беше добър. Не беше! - Не, той беше талантлив!
Не, Уил.
Беше най-обикновено момче.
Какво? - Ако се вгледаш...
В собствения си син?
Да... - Вгледах се!
Видя това, което искаше. Видя себе си.
Какво?
Видя момче с голям и смел ум като твоя.
Но щастлив, защото баща му оценяваше гения му.
Не беше гений, но знаеше, че никога няма да стане това,
което ти искаше. Страхуваше се от посещенията ти.
Не го планирахме, не и в началото.
Джудит все си измисляше истории и рими.
Хамнет чу една от тях...
Записа я, за да се упражнява с перото.
Ти я намери, реши, че е негова и го похвали.
Значи вече не струват нищо?
Не са негови.
Няма ли да ги четеш повече?
Радваше се на остроумието им.
Е, не са негови.
Не.
Мои са.
И ще правя каквото искам с тях.
Не! Не, не, не!
Няма да ти ги дам!
Джудит се опита да се научи да пише,
след като Хамнет умря.
Но нямаше нужното търпение.
За разлика от Сузана.
Искаше ми се да мога да пиша
буквите от азбуката, особено като съм ти съпруга.
Помниш ли сватбата ни?
Аз, по-възрастна, бременна...
И ти, странен, умен младеж на 18 г.
Знам какво мислеха хората.
Дори не можах да се подпиша.
Просто сложих кръстче.
Почувствах се толкова глупаво.
После ти отиде в Лондон и стана велик поет,
а жена ти не можеше да чете.
Често се питах дали това те тревожи.
Но защо ли?
Никога те нямаше.
Съжалявам.
Изгуби сина си.
Всеки би страдал.
Дъщерята е нищо.
Съдбата им е да станат собственост на някой друг мъж.
Ние избледняваме.
Не, Джудит.
Не бива да избледнееш. Защо не започнеш пак да пишеш?
Знаеш, че не мога да пиша. - Ще те науча.
В мен не останаха стихове.
Защо? - Защото умря грешният близнак.
Не, беше чумата. Чумата никого не съди.
Просто е чума.
Искам чумата да ме бе взела.
Защо се мразиш, Джудит?
Два пъти откраднах Хамнет от теб:
веднъж, като го надживях,
и сега, като ти отнех идеала ти за него.
Даде ми нов идеал.
Красивата ми дъщеря, поетесата.
Жена не може да е поет.
Жените имат само една цел.
Вече знам дълга си.
Ще ти се реванширам, че ти откраднах Хамнет.
Обещавам, че ще ти се реванширам.
Радвам се, че Хамнет не е написал стихотворенията.
Радваш ли се? - Сега го познавам по-добре.
И в градината ще разцъфти любовта, а не амбицията.
Все нещо трябва да разцъфти.
Вярно е, че не съм добър градинар.
По-лесно ми беше да създавам с думи.
Ще се научиш.
Искаш ли помощ?
И тук. Мисля по-напред.
Насам ли? - Да.
Този.
Направи голяма дупка. Идеално. Сега може да сложим...
Лека нощ, Ан.
Остани с мен, Уил.
За подкрепа.
Във второто ни най-хубаво легло.
Ще изпия чаша вино с теб, Том Куайни.
Не съм добър човек.
Имал съм жени.
Много жени.
Виждала съм твърде малко от живота.
А ти си виждал твърде много.
Навярно заедно ще можем да започнем отначало.
Не поръчваше вино. Пиеше го с Куайни.
Остана там за поне половин час.
Ако Джудит търси щастието, радвам се за нея.
Грехът няма да я направи щастлива.
Наистина ли?
Тогава дано направи нещастието й
малко по-поносимо.
Какви ужасни думи. Помни Библията.
Помня момиче, което се усмихваше.
Изгубеното добро име не може да се върне.
Моето се върна! - Не беше изгубено!
Наклевети те пияница, за когото подозират, че е католик.
Джудит трябва да се откаже от Куайни. Той е развратен.
Ако само хората без грехове се женеха,
щеше да има твърде малко сватби.
Повече не може да се виждаме, Маргарет.
Съжалявам.
Заради Джудит Шекспир.
Нищо не съм ти обещавал.
Заедно съгрешихме. - Тя е бременна.
Мое ли е? - Как смееш да питаш?
Маргарет има много приятели.
Как смееш? - Сигурна съм.
Мисля...
Мисля, че е твое, Том.
Наистина.
Франсис Колинс, влез, влез. Искаш ли вино?
Моля. - Марая, вино, моля.
Радвам се да те видя толкова щастлив.
Когато потърсиш адвоката си, невинаги е така.
Джудит ще се омъжи. - Не.
Поздравления.
Беше престъпление, че нямаше мъж.
Вече не е престъпление.
И искам да променя завещанието си,
за да включва новия ми зет, Том Куайни.
Куайни ли?
Вино, а? Добра професия. - Най-добрата.
И затова искам да включа мъжките си наследници,
моите внуци.
Дано са много.
И бих искал...
Да оставя нещо на Ан.
Ан ли? Ако те надживее, ще получи една трета по закон.
Не се съмнявам, че ще ме надживее. Десет пъти по-силна е.
Не говоря за пари. Ще има повече, отколкото може да похарчи.
Не, имах предвид...
Една мебел.
Мебел ли?
Но Ан ще живее тук и ще използва всички мебели.
Конкретна мебел, която,
когато вече не е наша, трябва да е нейна,
и като е в нея, се надявам,
че ще се усмихва и ще мисли за мен.
И така...
Единият зет има пивница, а другият иска да я затвори.
Добре дошъл.
Знам, че понякога...
Понякога ние сме най-лошите си врагове,
а понякога сме имали
най-лошите врагове.
Ако Джон Лейн посмее да се покаже,
ще му отрежат носа!
Имали сме възходи и падения, но...
Гордея се,
че направих родния си град малко по-известен.
И въпреки че вече...
Въпреки че вече нямам син.
Покажете ми едно семейство, което не е изгубило поне едно дете.
Имам две прекрасни дъщери.
И може би някой ден ще имам и внук.
Обръщам се към теб, Том, и към теб, Джон,
така че, моля ви, свършете си работата.
Благодаря ви.
Защото семейството е всичко
и днес
аз съм изключително горд с моето.
Видях Маргарет Уилър днес в църквата, Том.
Знам.
Не мога да залича стореното.
Признах ти за всичко.
Мога само да ти обещая, че тя и детето й ще живеят добре.
Ще го намерим.
Къде е?
Тук ли е?
Ето го. - Наред ли е всичко?
Ан, наред ли е всичко?
Да.
Тогава защо...
Ами...
Татко, имаме новина.
И тази новина е... - Да?
Бременна съм.
Боже мой!
О, да!
Господин Куайни!
Браво, момчето ми.
Скъпа моя.
Радвам се за теб, сестричке.
Колко прекрасно.
Но къде е Джон? Джон трябваше да е тук.
Повикаха го.
Куайни!
Маргарет Уилър умря при раждането
заедно с бебето.
Детето няма име.
Няма да отиде в рая без име.
Я виж ти, г-н Шекспир.
Колко жалко.
Разбирам защо дъщеря ти е бързала да се ожени.
Като теб навремето, а?
Крушата не пада по-далеч от дървото.
По дяволите, ама че скандално семейство.
Понеже е била неука селянка,
жена ти не е могла да научи дъщерите ти на морал.
Е, трябва да тръгвам.
Не мога да мисля хубави мисли по цял ден като вас, поетите.
Имам работа.
Работа ли, сър Томас? - Да, работа.
Голямото ми имение не се управлява само.
Помислих за истинска работа.
Като да изградиш и имаш най-големия театър в Лондон.
Да плащаш на актьори, дърводелци, шивачки,
да даваш подкупи, да мислиш за охраната и политиката,
да имаш 3000 клиенти, които храниш всеки ден
и искат все по-грандиозни спектакли.
Сто и седемдесет представления пред краля и кралицата.
Мислил ли си за битката при Шрусбъри
в банкетната зала на Хемптън Хол?
Но през годините, когато ръководех
моя огромен, сложен и успешен бизнес,
наистина успявах да намеря време да запиша
красивите мисли, които спомена.
Носят огромно удоволствие на тези, които търсят бягство
или отдих от тегобата на живота,
а без тях всичко щеше да е безсмислено като...
Безсмислено като теб, сър Томас.
И понеже спомена съпругата ми,
тя има повече достойнство и мъдрост в изпражненията си,
отколкото ти в цялото си тяло.
И ми се иска да бях убил елена ти.
Ще отменим завещанието за Куайни.
Страданието на Джудит не ми носи удоволствие.
Нито пък твоето.
Натъжава ме.
Знам, Джон.
Ще поработиш ли с мен, съпруже?
Донеси бира за охлювите.
Справяш се по-добре без мен.
Мисля да се поразходя.
Тя го направи заради теб.
Ти искаше внук.
ХАМНЕТ ШЕКСПИР 1585 - 1596
Не дойде на погребението.
Пътувах към дома.
Вече бях напуснал Лондон.
Докато се прибера, го бяха погребали.
Беше лято.
Труповете не бива да стоят на открито, особено на болните от чума.
Това е страницата.
Август 1596 г.
Хамнет Шекспир
Хамнет...
Шекспир.
Ето го.
Носех му джобно ножче.
Със сгъваемо острие.
Инициалите му бяха гравирани на дръжката.
Щеше да му хареса.
Нося го през цялото време.
Може ли? - Разбира се.
Когато...
Когато остря ново перо,
си представям, че не е моята,
а неговата ръка, когато е пораснал,
и вече остри...
Остри перото си с ножа, който получи
от баща си преди толкова години.
А после, когато...
Когато потопя перото в мастилото...
Все още виждам ръката му и пиша думите му
и тогава си представям,
че не аз мисля за него,
а че съм умрял и Хамнет е жив
и той мисли за мен.
Хората често ме питат как пиша толкова много,
как съм намерил енергията и волята да седя сам на бюрото си
и да пиша пиеса след пиеса,
но отговорът е съвсем прост.
Винаги съм в компанията на сина си.
Моето момче.
1594 г.
1599 г.
ХАМНЕТ ШЕКСПИР 1585 - 1596
У.Ф. 1598 г.
Викал си ме, татко?
Да, Джудит. Благодаря, че дойде.
Удобен ли е новият ти дом?
Има много работа за вършене, но съпругът ми е трудолюбив.
Въпреки че ни посрами,
той е добър човек.
Днес посетих гроба на Хамнет
и прочетох името му в архива.
Радвам се. - Ан...
Познавам чумата.
Многократно удари Лондон и театрите бяха затворени...
Познавам чумата и...
Днес си мислех,
че Черната смърт е коса.
Не е кинжал.
Защо?
Нито веднъж не я видях
да убие само един човек.
Как умря Хамнет?
Смъртта му е записана,
но причината не е спомената.
Чумата, съпруже.
Викарият го каза на погребението.
Защото вие сте му го казали
и сте го повторили на гробарите,
които са дошли
и са го намерили завит в савана.
Но когато видях околните гробове
и прочетох архива,
не видях коса,
която да е минала през града през 1596 г.
Всъщност са умрели само пет деца,
като три от тях са били новородени.
За разлика от другите години,
когато чумата е покосила
десетки хора.
Така че, Джудит, Ан,
кажете ми, моля.
Как умря синът ми?
Умря от чумата.
Онази нощ събудих мама.
Леглото на Хамнет беше празно.
Мама претърси къщата.
Тогава се сетих за езерото.
Това беше любимото му място,
въпреки че не можеше да плува
и никога не влизаше във водата.
Около него,
разкъсани на парченца,
бяха последните стихове,
които съчиних, а той записа.
Бяхме ги подготвили за теб.
Мама поиска да донеса конци и одеяла,
така че никой да не разбере как е умрял.
Това е историята
на Джудит, която й тежи оттогава,
но аз казвам, че умря от чумата.
Викарият го каза на гроба му.
И Бог го прие.
Милиони хора умряха
и Хамнет отиде в рая заедно с тях.
Исус нямаше да го върне,
въпреки това, което каза Джудит.
Да, разбира се.
Разбира се, че е в рая.
Хамнет не се е самоубил.
Просто се е хвърлил във водата. Аз съм причината.
Аз го убих.
Не е вярно, Джудит. - Аз убих брат си.
Той искаше само да ти угоди.
Ти се интересуваше само от него,
а той се интересуваше само от теб.
Ревнувах.
Ревнувах,
защото Хамнет отиде на училище,
а аз стоях в кухнята, защото съм момиче.
Но исках одобрението ти.
Исках любовта ти.
Казах му, че ще ти кажа.
Че най-накрая ще разбереш кой пише стиховете.
Не говорех сериозно.
Не.
Умря от чумата.
Бог го прие.
Беше съвсем малка лъжа.
Той беше съвсем малък.
Завърши я.
Благодаря.
Историята ми приключи.
Мога да си почина.
Моля те, Хамнет.
Остани за малко.
Направени сме ние
от сънища
и сън отвред обгръща
този малък наш живот.
Съжалявам.
Мисля, че...
Навярно съм се простудил.
Бен Джонсън, радвам се да те видя.
За бога, Уил, добре си изкарваш.
И двете ти дъщери се замесиха в скандали.
Браво на тях.
Да, оттеглих се, но не получих покоя, за който мечтаех.
От опит знам, че никой не получава това, което иска.
А това, което заслужава.
Получих ли си заслуженото?
Може би не всичко, но определено все нещо.
Изгуби сина си.
Никой не го заслужава, но мнозина го преживяват.
Самият аз загубих син и дъщеря. - Знам, приятелю.
Но все още имаш две дъщери, които те обичат.
И жена, която да споделя леглото ти. Аз нямам нищо подобно.
Моята Ан ме презира. - Но ти я обиди публично.
Каза, че е опърничава.
Не казах, че няма причина, а просто, че ме презира.
Саутхемптън ти е казал, че животът ти е нищожен.
Ама че задник.
Ти завладя Англия, Уил,
и се върна победоносно при семейството си.
Как може това да е нищожно?
Може би втората част.
Втората част е най-добрата.
Успя да се прибереш у дома.
Колко други завоеватели са го правили?
Кои поети, а?
Всеки може да умре сам и мразен.
Марлоу бе убит.
Никой не знае кой от враговете му го уби.
Грийн умря в бедност, отчужден от всичките си познати.
Също като Кид.
Никой не знае как умря Наш,
но ако съдим по мръснишките му стихове,
едва ли е било при семейството му.
Едва ли.
Ами аз? Още не съм мъртъв,
но може да умра, защото изгубих благоволението на краля
и никой не иска да ме защити.
Но ти се прибра у дома, Уил.
Извинявай. Добре съм.
Ти имаш приятелите и семейството си,
огън в камината и храна в корема.
И между другото написа
най-великите пиеси, които светът ще види някога.
Мерзавец такъв.
Така че, да, стари приятелю,
получи това, което заслужаваш.
Татко?
Днес е специален ден
и мама и Сю ти подготвиха специален подарък.
За бога, какво е това?
Брачното ни свидетелство, Уил. - Какво?
Преди 34 години се подписах с кръстче.
А сега...
Уилям Шекспир - Х
Ан Шекспир
"Ан Шекспир."
Имаш прекрасен почерк.
Сю ме учи и мен да пиша.
Докато оздравееш,
ще съм ти написала стихотворение.
Ще ти трябва
джобно ножче.
Това е за теб.
Благодаря.
Какво искаш да правим днес, татко,
на този специален ден?
Знам горски кът, по-скрит от други,
цял в мащерка, иглики, теменуги,
над него царски навес е прострян
от повет, горска роза и бръшлян.
Там спи Титания понякога нощес,
притихнала сред дивите цветя след танци и наслади...
Знаете останалото.
Там отмята си глечосаната ризница змията
и можеш да откриеш в нея увито малко духче.
УИЛЯМ ШЕКСПИР УМИРА НА 23 АПРИЛ 1616 г.
В ГРАДА, КЪДЕТО Е РОДЕН.
НА РОЖДЕНИЯ СИ ДЕН.
Няма вече зимен студ,
няма вече летен зной,
след несгоди, мъки, труд,
вечен
чака те покой.
Просяк слаб, търговец тлъст,
като теб ще станат пръст.
Няма вече гнет свиреп,
далеч си от деспота зъл,
няма жад и няма глад,
и еднакви са за теб стрък и дъб!
Скиптър, книга, меч и кръст,
всичко земно става пръст.
Няма вече да трещи
гръм над твоята глава.
Няма вече клевети, няма хапещи слова.
Млади ласки,
танц чевръст,
всичко туй ще стане пръст.
АН УМИРА 9 ГОДИНИ ПО-КЪСНО.
УИЛ Й ЗАВЕЩАВА ВТОРОТО СИ НАЙ-ХУБАВО ЛЕГЛО.
ДЖУДИТ РАЖДА ТРИ МОМЧЕТА.
ВСИЧКИТЕ УМИРАТ МЛАДИ.
ЕЛИЗАБЕТ ХОЛ, ДЪЩЕРЯТА НА СУЗАНА, СЕ ОМЪЖВА ДВА ПЪТИ.
УМИРА НА 61 г., КАТО ПОСЛЕДНА ОТ РОДА НА ШЕКСПИР.
Всичко е истина
Превод на субтитрите: Владислав Иванов